Васил Цонев
Раждането на човека

chitanka.info

Детето стоеше настръхнало в полумрака. Очите му трескаво шареха наляво и надясно, за да открият онова страшно нещо, което първо ще се нахвърли върху него.

Пердето се разшава и момчето се приготви за съпротива.

Пердето се отпусна и тялото на малкия омекна, но веднага след това се изпъна и наежи — някаква сянка мина по лицето на дядото с големите мустаци. Стори му се, че устата на дядото леко се разтваря и там ей сега ще се покажат големите му зъби, с които ще го захапе. Ето, ей сегичка дядото ще слезе от портрета!

Протегна ръце напред и постоя така няколко мига.

Не, май че дядото се изплаши от ръцете му; да, да, изплаши се, защото навярно знае, че ръцете ще дращят, ще късат, ще дерат.

Но какъв е тоя шум?

То се извърна рязко и протегна малките си ръце по посока на шума. Шумът се уплаши!

Шум от другата страна!

Подскочи и пак протегна застрашително ръце към онова страшно нещо, което се готвеше да го нападне откъм гърба. Със засилване на мрака страшните неща добиват повече смелост — малкият знаеше това от баба си. Щом стане съвсем тъмно, те ще се нахвърлят върху него, ще го удушат и разкъсат. Детето днес беше много непослушно. Не изпи млякото и хвърли половината филия зад леглото. Но не успя да я хвърли незабелязано, баба му се наведе и откри десетина половинки филии, намазани с масло, хвърлени предишните дни. Тогава баба се разяри и го заплаши със страшно наказание. И сега всички ония страшни неща, които дебнат лошите деца, ще се нахвърлят върху него и ще го разкъсат. Първо, духът, който се крие в пердето, сетне дядото с големите мустаци, след него мишките и плъховете от мазето, после дяволите и вещиците, които поскърцват в гредите на тавана — момчето знаеше много добре всичките си врагове. Те отдавна чакаха деня, в който то ще бъде съвсем непослушно, за да си разчистят сметките с него. Няма време за губене — трябва да бяга!

Надигна се, но в същия миг замръзна.

Ами вълците? Нали вън стоят вълците с огромните огнени очи и пламтящи уста, готови да разкъсат малките деца, които излизат, когато бабите им са отишли в бакалницата за сирене и масло? Отдавна знаеше това, а само преди четвърт час баба му отново повтори същото. Тя дори го накара да се ослуша и то съвсем ясно чу някакво скимтене, задъхано дишане и скърцане на зъби, които идваха някъде отдалече, някъде ей оттам, където се размахваха дългите клони на дърветата.

Внезапно таванът изскърца и гредите заскимтяха.

Детето се хвърли напред, преметна се през леглото и падна с главата надолу. Рой искри разцепиха мрака, но нямаше време да се мисли за тия неща. Скочи бързо, хвана с две ръце бравата, натисна я и изхвръкна навън.

Мамичко, вълците!

Те бълваха огън и пламък, трещяха и скърцаха, наредени във върволица, право към него, като се извиваха и го гледаха с червените си очи!

— Мамо, мамоооооо! — изрева детето.

— Какво има, детенце?

В първия миг детето политна назад, но като отвори очи, видя, че срещу него стои висок, стар човек, с черни дрехи и някаква смешна черна шапка на главата. Старият човек се усмихваше. Треперейки от страх, детето се хвърли към него, прегърна крака му и впи ръцете си в грубия плат на панталоните.

— Вълците, вълците!

— Какви вълци?

— Ето ги, ето ги!

Старият човек се разсмя:

— Това е влак.

Влак?

— Какво е това „влак“?

Все още настръхнало, детето повдигна глава и погледна стария човек.

— Най-обикновен товарен влак. Голям си, а не знаеш какво е влак.

Как влак? Какъв влак?

Нали когато пристигна преди десет дни при баба си, тя още от първия ден му каза, че пред тях минават страшните вълци, за да вземат непослушните деца, които не мируват и ядосват бабите си? Същото бумтене слушаше той от стаята, а баба му ококорваше очи, кръстеше се и викаше: „Махнете се, вълци — Гошко ще слуша вече, махнете се!“. И те лека-полека намаляваха бумтежа и скърцането и изчезваха нанякъде.

— Това не е страшен влак — усмихна се старият човек, — това е добър влак. Той носи въглища.

— А вълците?

Старият човек махна с ръка:

— Вълци вече няма. Те избягаха в гората. Като подушат човека — бягат, та се късат от страх.

— Аз човекът ли съм?

— Разбира се.

— Вълците страхуват ли се от мен?

— Да. Дори и слоновете — най-големите животни на земята — щом подушат миризмата на такива малчугани като теб — бягат и се крият надалече.

— А страшните неща?

— Няма вече страшни неща. Човекът излезе по-силен от тях. Той ги победи.

Детето се отдръпна от стареца и погледна големите му сини очи. Те бяха добри и топли. Обърна се и погледна след отминаващия влак. Последните вагони изчезваха в мрака на дефилето.

— Ухууууу! — кресна момчето и се изпъчи. — Ухуу-уу — отвърна влакът и продължи своето тракане.

Не — това не бяха вълци. Това беше влак.

Детето пое широко въздух и изведнъж се почувства голямо и силно. От една съседна къща се подаде куче. Прозя се и като видя детето, тръгна срещу него. Детето трепна и за миг се стъписа, но сетне стъпи здраво на крака, изпъчи се и вижте — тръгна срещу кучето!

Кучето забави крачките си и спря. Детето още по-решително тръгна срещу него. Кучето го погледна учудено и замърда глава. Сетне се сниши до самата земя, подви опашка, обърна се и побягна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.